Explorez lumea fascinantă a plantelor.
De la cele mai ciudate, până la cele mai frumoase.
Cu ajutorul tehnicilor moderne, în 3D,
putem dezvălui secretele lor cele mai ascunse.
Putem deplasa scara timpului de la noi la ele.
Putem vedea cum se luptă între ele.
Cum primesc ajutor de la unele animale,
dar trebuie să se lupte cu altele,
pentru a supraviețui în ciuda sorților potrivnici.
Putem vedea toate aceste întâmplări, într-un fel imposibil în sălbăticie,
într-o instituție unică.
Grădina Regală Botanică din Kew, Anglia.
În acest laborator viu
descoperim adaptările cele mai neobișnuite ale plantelor pentru a supraviețui.
Și putem să aruncăm o privire asupra celor mai mici arme
în lupta de apărare a viitorului tuturor plantelor.
Semințele.
REGATUL PLANTELOR
Plantele mai întâi au ieșit din apă și au colonizat uscatul.
Au înaintat spre locuri din ce în ce mai uscate
și au dezvoltat adaptări speciale pentru a reuși.
Astăzi, deșerturile acoperă o treime din suprafața uscatului
și continuă să se extindă rapid.
Unele plante au dezvoltat strategii extraordinare
ca să supraviețuiască în locurile uscate.
SUPRAVIEȚUIREA
În deșert, unde apa e puțină,
una din strategii e să rămână inactive ziua, când temperaturile cresc,
și să devină active în răcoarea nopții.
Acest deșert, din pavilionul "Prințesa de Wales",
conține plante din zonele aride din toată lumea.
În mijlocul verii o plantă de aici face ceva uimitor.
Să nu fiți dezamăgiți de aparențele șterse ale acestui cactus.
De fapt este unul din membri cei mai deosebiți ai familiei cactușilor.
Se numește Hylocereus, Regina nopții.
Trăiește în Mexic,
unde vara, în miezul zilei, temperaturile pot atinge 50°C.
Așa că ziua nu face nimic.
Dar o dată pe an, doar pentru o noapte, devine ceva de o frumusețe uimitoare.
Floarea se deschide de obicei într-o noapte cu lună plină.
După ce înflorește emană un miros care atrage
zburătoarele nocturne, lilieci și molii.
Când se apropie văd uriașa floare care strălucește în lumina lunii.
Vin să bea nectar și totodată polenizează cactusul.
Pare ciudat, chiar riscant, pentru o plantă să înflorească
doar într-o noapte pe an.
Strategia funcționează însă.
Floarea lui este cea mai mare și mai strălucitoare.
În plus oferă polenizatorilor mult nectar.
Lilieci.
Cu ajutorul tehnicii îi putem vedea aici la Kew, la mii de kilometri de habitatul lor.
Liliecii polenizează tot felul de specii de cactus.
Primăvara, în deșerturile din America de Sud,
găsești mereu o specie de cactus în floare.
O mulțime de specii concurează pentru polenizatorii nocturni,
cu petalele lor strălucitoare și mirosuri puternice.
Cele mai dulci parfumuri atrag insectele.
Florile polenizate de lilieci au mirosuri mult mai înțepătoare.
Seamănă cu mirosul fructelor putrezite.
Pentru lilieci acest miros este irezistibil.
Zboară din cactus în cactus și sug nectarul.
Fiecare liliac poate consuma nectar, o dată și jumătate greutatea sa,
într-o singură noapte.
Cactușii foarte înalți produc flori în vârful tulpinii
unde sunt ușor de mirosit, văzut și ajuns.
Unii cactuși ușurează și mai mult munca.
Espostoa guentheri, din Bolivia,
formează o zonă de peri sub flori unde liliecii pot ateriza
fără a-și răni aripile în țepi.
În Mexic, liliecii și cactușii au relații de parteneriat deosebite.
În fiecare an lilieciii migrează mii de kilometri peste deșert,
din centrul Mexicului până în Arizona.
Femelele însărcinate, în număr de 100.000,
zboară spre peșterile din nord unde vor naște.
Liliecii obțin nectarul de care au nevoie pentru a rezista în timpul călătoriei,
iar în schimb polenizează cactușii.
Această migrație anuală a liliecilor
coincide cu înflorirea noaptea, a cactușilor.
Liliecii zboară de-a lungul unui coridor de nectar.
Astfel pot traversa deșertul, lucru imposibil în alte condiții.
Când liliecii se întorc însoțiți de pui,
cactușii îi aprovizionează din nou cu hrană.
De data asta cu fructele lor.
Liliecii duc în stomac fructele și semințele acestora,
iar pe drum le plasează odată cu excrementele de-a lungul coridorului.
În felul acesta coridorul se reface singur.
Practic liliecii sunt grădinarii cactușilor.
Lucrul cel mai interesant despre acești cactuși care înfloresc noaptea,
este că la câteva ore de la înflorire încep să se închidă.
Când apare soarele, deja s-au ofilit și au murit.
E parte a strategiei lor de supraviețuire.
Petalele care se închid formează un scut protector,
în jurul semințelor polenizate și blochează umezeala în interior.
Lumina zilei dezvăluie natura ciudată a plantelor din zona secetoasă.
Sunt cu siguranță cele mai ciudate specii văzute
și formele lor sunt un răspuns direct la condițiile dure.
Aceste plante stau în plin soare pentru a capta lumina de care au nevoie.
Dar au nevoie și de umezeală.
Fac asta transformându-și tulpinile verzi sau frunzele cerate în rezervoare.
Acest cactus deosebit din Mexic este acoperit de o blană deasă de peri albi.
Se numește Bătrânul.
Această blană oferă umbră și totodată restrânge circulația aerului în jurul tulpinii
care favorizează pierderea de apă.
În zone și mai secetoase și mai uscate,
plantele evită soarele împreună.
Aceasta e Fenestria, planta fereastră.
Crește în deșertul Kalahari având aproape tot corpul îngropat în pământ.
Doar vârful plat al frunzelor este expus.
Fiecare conține niște lentile micuțe care transmit lumina soarelui în jos,
spre partea verticală a frunzei, unde se află celulele care fac fotosinteza.
Unele plante de deșert care trăiesc în zone extrem de fierbinți și uscate,
iau măsuri și mai drastice.
Frunzele sunt foarte subțiri și au o suprafață mare,
așa că prin ele se pierde multă umezeală la căldură.
Multe plante de deșert au renunțat la ele.
În schimb pigmentul verde se dezvoltă în tulpini.
Tulpinile din deșert sunt foarte groase și umflate
și asta permite plantei să stochze apă în ele.
Mai mult, unele plante de deșert și-au încrețit tulpinile.
Atunci când apare o ploaie aceste pliuri absorb mai multă umezeală.
Tulpinile unora din aceste specii s-au lățit așa de mult încât au devenit aproape sferice.
O sferă are o suprafață minimă indiferent de volum
și asta permite plantei să rețină mai multă apă.
Aceasta e Copiapoa, din nordul Chile, unde nu plouă niciodată.
De fapt nici nu e nevoie.
La microscop vedem de ce.
Se văd mii de structuri rugoase
pe care roua de dimineață se poate condensa
și astfel planta adună apa.
Planta supremă e aceasta.
E ascunsă printre pietricele.
Blossfeldia din Argentina.
Este singura plantă cu flori care poate rezista luni de zile deshidratării totale
și apoi la prima ploaie sau cu puțină apă învie
și face o floare micuță.
Această abilitate de a aștepta condițiile potrivite
e asul din mânecă cu care multe plante supraviețuiesc în zona uscată.
În multe deșerturi plantele trebuie să îndure luni de zile sau chiar ani de secetă.
Fac asta încetinindu-și metabolismul practic până la un nivel de inactivitate.
Când în sfârșit sosește ploaia plante ca aceasta învie brusc.
Țesturile lor uscate absorb apa ca un burete.
Odată mărite folosesc umezeala ca să crească.
Această plantă primitivă din deșertul Chihuahuan, din Mexic,
este mușchiul cu țepi, Selaginella.
I se mai spune planta care reînvie pentru că se întoarce din morți.
Ploaia declanșează modificări biochimice complexe în celulele sale,
care-i permit să-și accelereze metabolismul și să crească foarte repede.
Cea mai spectaculoasă urmare a ploii în deșert este explozia de culori.
Florile de deșert sunt la fel de colorate ca toate florile din lume.
Trebuie să atragă repede polenizatorii înainte ca deșertul să se usuce din nou.
Umezeala din sol se evaporă la fel de repede cum a venit
și după o înflorire scurtă, florile mor.
Plantele de deșert pot crește numai în condițiile potrivite
și asta doar o scurtă perioadă a anului.
Așa că au nevoie de mult timp ca să atingă maturitatea.
Acea agavă de exemplu are 40 de ani.
În toată această perioadă trebuie să producă hrană și să adune apă
și să le depoziteze în frunzele mari și grase.
Încă nu e adultă. Aceasta este.
Ea a început să folosească hrana și apa din frunze
și acum acestea au început să se boțească și ofilească.
Folosește hrana ca să crească această tulpină uriașă, în centrul ei, purtătoarea florilor.
Crește cu viteză foarte mare.
Poate crește zilnic cu un sfert de metru.
Atinge o asemenea înălțime încât au trebuit îndepărtate
niște panouri din tavan.
Această inflorescență deosebită a dat agavei porecla de "planta secolului".
De ce oare agava produce această tulpină uriașă?
Unele plante sunt polenizate de insecte pe care le atrag cu mirosul.
Această plantă e polenizată de păsări, păsări colibri.
Păsările nu au un miros dezvoltat.
Pentru a le atrage trebuie să faci în așa fel încât să te vadă.
Trebuie să produci flori strălucitoare și să le pui în vârful unei tulpini înalte.
Creșterea cu o asemenea rată necesită eforturi mari.
Pentru agavă efortul e mortal.
Actul de producere a tulpinii e ultimul din viața acestei plante.
După ce face asta și e polenizată, moare.
Mulțumită strategiilor deosebite de supraviețuire,
plantele de deșert pot prospera în locuri în care altele ar muri.
Asta înseamnă că sunt ținta unor nepoftiți.
Există un preț plătit de aceste plante.
Pentru că adună mai multă apă, animalele însetate vor încerca s-o fure.
Așa că trebuie să se apere ca lumea.
Tehnica folosită e împotriva erbivorelor care încearcă să se hrănească cu ele.
Această Echinopsis, din Argentina, formează țepi lungi, puternici,
împotriva erbivorelor mari precum lama.
O asemenea apărare oferă ascunzișuri pentru o insectă sau păianjen față de prădători.
Sunt și alte căi prin care o plantă se poate apăra.
Te poți deghiza pentru a deveni practic invizibilă,
așa cum fac aceste plante de pietre.
Nu sunt pietricele cum ați putea crede, sunt plante vii.
Sunt Lithops, din deșerturile africane,
și semnele de pe ele seamănă cu zona din jur.
În plus culorile lor sunt asemănătoare cu stâncile unde cresc.
Aceasta crește pe stânci șterse,
iar astea pe stânci roșietice.
Sau poate schimba gustul apei cu chimicale puternice care nu plac animalelor.
Aceasta e Peyote, din Mexic, iar seva ei nu numai că îndepărtează animalele
dar are și proprietatea de a alina durerea,
așa că localnicii o folosesc în acest scop și de asemenea
în ritualurile religioase, pentru că e și halucinogenă.
În regiunile reci pinii trebuie și ei să-și conserve apa,
pentru că iarna apa din sol îngheață și nu pot ajunge la ea.
Prin frunzele lor evaporarea e mică pentru că le-au redus la mărimea unor ace.
La fel ca și cactușii produc substanțe cu gust dezagreabil.
Mirosul special pe care-l simți într-o pădure de pini
provine de la uleiurile volatile produse în frunzele lor.
E o formă de apărare.
Majoritatea insectelor nu-l suportă.
Una însă, îl suportă. Afida de pin.
Când sunt atacați de afidă, pinii au și o a doua linie de apărare.
Produc aceste uleiuri volatile la nivelul tăieturilor făcute de insectă
în cantități și mai mari
și asta schimbă radical mirosul din jurul copacilor.
Infestarea cu afide declanșează o reacție în lanț complexă, la nivelul pinilor.
De fiecare dată când insecta mușcă, pinul eliberează vapori uleioși din rană, în aerul din jur.
Asta declanșează eliberarea de vapori în cantitate și mai mare, din alte crengi,
și chiar de către alți copaci.
Efectul se amplifică până când întreaga pădure e învăluită de mirosul pinilor.
Acest nor atrage prădătorii afidelor: buburuzele.
Sunt la fel de sensibile la acest miros precum rechinii la sânge.
Aceasta este buburuza Anatis ocellata și e prădătorul afidelor de pini.
Localizează infestarea urmărind dâra de uleiuri volatile.
Odată ajunsă la locul faptei face rapid curățenie.
E un aranjament de care beneficiază reciproc.
Buburuza primește o masă bună,
iar pinii scapă de dăunători.
Unele plante din zona uscată folosesc uleiurile
ca să se apere de alte pericole.
Nu de insecte, ci de alte plante.
Acesta e un eucalipt, faimos pentru uleiurile conținute în frunze.
Produce aceste uleiuri în cantitate așa de mare
încât în anumite condiții se formează o adevărată cupolă albastră deasupra copacului.
Practic Muntele Albastru, din New South Wales, Australia
a primit acest nume de la cupolele create de pădurea de eucalipți.
Când frunzele cad și putrezesc, uleiul pătrunde în sol
și acolo împreună cu uleiul secretat de rădăcini
acționează ca un inhibitor care împiedică semințele altor plante
să creasă în jurul tulpinii sale.
În felul acesta eucaliptul reduce concurența.
O altă specie folosește diferit uleiurile.
Mult mai dramatic.
Dacă temperatura ajunge la 32°C,
substanțele din frunzele acestei plante mediteraneene, "surorile",
pot lua foc spontan.
Flăcările distrug planta,
care nu-și mai revine.
Nu e vorba de un accident.
Planta a evoluat așa, să ia foc.
Acest sacrificiu deosebit asigură supraviețuirea urmașilor.
Flăcările distrug și celelalte plante din vecinătate.
În acest fel planta se poate extinde teritorial.
Din cenușă apare o nouă generație de plante.
Semințele plantei nu sunt distruse pentru că sunt învelite într-o capsulă neinflamabilă.
În plus focul stimulează germinarea lor.
A fost nevoie de milioane de ani pentru a apărea o astfel de adaptare complexă.
Dar în zilele noastre plantele de deșert, și nu numai ele, înfruntă o nouă amenințare.
De la pădurile tropicale la cele montane,
dovezile arată că plantele de peste tot,
dispar ca varietate și număr
mai repede ca niciodată.
Oamenii ocupă din ce în ce mai mult din zonele sălbatice.
Dar intervenția umană poate fi cheia supraviețuirii lor în viitor.
Kew e în prima line a bătăliei.
Facilitățile sale unice permit savanților
să aprecieze pierderile și cum să prevină dispariția
până nu e prea târziu.
O resursă vitală în această luptă se află în această clădire.
Ierbarul.
Fiecare colecție de plante conține 90% din speciile cunoscute.
Aici, deși pare de necrezut, sunt înregistrări cu fiecare specimen trimis la Kew.
Colecția a început în 1853.
Acum sunt procesate 50.000 de specimene anual,
trimise din toate colțurile lumii.
Conține 8 milioane de specimene.
E cel mai mare depozit de date botanice din lume
și principala armă în lupta de salvare a plantelor planetei.
Această bancă de date uriașă are un rol crucial
în monitorizarea sănătății plantelor din lume.
E condusă de custodele David Maberly.
Acest ierbar cu 8 milioane de specimene,
practic este un catalog al vegetației Pământului de-a lungul timpului.
Există specii care au dispărut deja
și tot ce știm despre ele sunt exemplarele din ierbar.
De exemplu aceasta este o rudă a măslinului,
cunoscută doar pe o insulă din largul Californiei.
A dispărut din 1873.
Asta e tot ce mai avem.
Aceste specimene au rolul de elemente de referință pentru identificare.
Da, ele sunt standardul și au fost făcute dosare de acest gen
cu descrierea originală a plantei, pe specii.
E vorba de un standard de aur.
Dacă cineva vrea să știe ceva despre o anumită plantă,
trebuie să se refere la specimenul tip.
Salvarea speciilor aflate în pericol de dispariție începe aici.
De exemplu, în 1874 acest exemplar a fost trimis din Insulele Rodriguez, din Oceanul Indian.
Provine de la un copac numit "cafe marron", un fel de arbore de cafea.
A fost conservat aici, cu numele latin și pus într-un ierbar.
Apoi, după 50 de ani, oamenii din Insulele Rodriguez
și-au dat seama că arborele "cafe marron" a dispărut.
Apoi, în 1979 cineva a găsit planta, dar nu se știa dacă era "cafe marron".
Specimenul a fost trimis aici, comparat cu acest exemplar și s-a dovedit real.
De la acea plantă s-a luat doar un lăstar și a fost trimis la Kew pentru înmulțire.
De la acel lăstar horticultorii au obținut mai multe exemplare.
Deși înfloreau frecvent semințele nu erau viabile.
Fără capacitatea de a se reproduce "cafe marron" era tot condamnată.
Așa că planta a primit porecla de "mortul viu".
Provocarea salvării plantei a fost preluată de specialistul Carlos Magdalena.
După câteva luni de experimente cu căldură și lumină,
a reușit să inducă plantei producerea de semințe.
Când acestea au germinat planta avea frunze diferite de "cafe marron"
și a tras concluzia că a greșit undeva.
E diferită de "cafe marron"?
Este total diferită, la culoare, la forma frunzelor.
Ești surprins?
Am fost surprins pentru că nu am mai văzut așa ceva.
Această plantă ciudată nu semăna cu nimic din specimenele ierbarelor.
Nimeni nu era sigur că e vorba de aceeași specie.
Dar pe măsură ce creștea, s-a schimbat.
În cele din urmă s-a transformat într-o plantă știută.
Care sunt motivele acestei schimbări dramatice în timp ce "cafe marron" se maturizează?
Răspunsul este camuflajul.
Aceasta e cel mai faimos locuitor al Insulelor Rodriguez.
O țestoasă uriașă.
Îi plac bananele.
Dar îi plac și frunzele verzi, mâncarea ei principală.
Așa că orice plantă care crește aproape de sol are șanse mici de supraviețuire,
cu astfel de creaturi prin preajmă.
Acesta e răspunsul misterului "cafe marron".
Când e mică produce frunze subțiri care nu sunt verzi.
Iar o țestoasă, care nu are vederea prea bună, nici măcar nu o vede.
Nu bagă în seamă frunze ca acestea și "cafe marron" crește.
Pe măsură ce crește, frunzele sunt tot subțiri, închise la culoare, șterse.
Abia când ajunge suficient de înaltă, planta produce adevăratele ei frunze verzi și flori.
În acel moment nu mai poate fi atinsă de țestoasele uriașe.
Acesta e misterul "cafe marron", să producă două feluri de frunze
ca să nu fie mâncată.
Supraviețuirea "cafe marron" se datorează savanților de la Kew.
E doar o specie.
Țelul final e salvarea tuturor plantelor.
E posibil așa ceva folosind aceste structuri extraordinare.
Semințele.
Un microscop 3D le mărește de 200 de ori
și dezvăluie cât de complexă poate fi suprafața unei semințe.
Nu există două specii la fel.
Aceste imagini sunt colorate artificial,
dar forma lor nu poate fi explicată.
Unele structuri însă au o funcție clară.
Ajută semințele să-și împlinească unul din scopurile principale,
să călătorească.
Multe semințe se bazează pe animale să le transporte.
Scaietele american se agață de blana animalelor în trecere
cu ajutorul cârligelor și țepilor.
Uimitoarele sisteme de agățare ale acestor autostopiști
au inspirat sistemul velcro.
Unele semințe au un mic pachet de substanțe nutritive
care conving o furnică s-o ducă în cuib, sub pământ,
unde poate germina în siguranță.
Semințele orhideelor sunt minuscule și sunt produse cu milioanele.
Sunt împrăștiate în aer ca un praf.
În contrast, această semință mare are o membrană întinsă
care o ajută să plutească în aer pe distanțe foarte mari.
Alte sisteme aeriene de disperise precum cel de la Castilleja,
au o textură de fagure.
Astfel de structuri complexe permit semințelor să fie purtate
de cea mai mică adiere de vânt și să călătorească pe distanțe mari.
Aceste imagini dezvăluie și rezistența incredibilă a acestor capsule externe.
Această putere poate fi cheia supraviețuirii tuturor plantelor.
Semințele pot supraviețui în tot felul de condiții foarte dure.
Această plantă se numește "pernița de ace" și crește în Africa de Sud.
Acest specimen e ceva miraculos.
În 1803, o navă de război engleză a capturat o navă de mărfuri olandeză,
care venea de la Capul Bunei Speranțe.
În cala navei s-a găsit un săculeț cu semințe.
Când au ajuns în Anglia, semințele au stat multă vreme în Turnul Londrei.
În cele din urmă au ajuns aici la Kew.
Una din ele a germinat și din ea a ieșit această plantă.
După 200 de ani.
Asta arată cât de mult pot supraviețui semințele fără niciun ajutor.
Această capacitate de a rezista a inspirat cel mai recent proiect de la Kew.
Scopul este de a asigura supraviețuirea tuturor speciilor de plante de pe Pământ.
Munca se face subteran în camere speciale din beton și oțel.
Se numește Banca de Semințe Milenium din Kew.
Conținutul e atât de valoros încât camerele au fost proiectate să reziste
la atacul cu bombe sau ciocnirea cu un avion.
În interior sunt semințe de la plante din toată lumea.
Practic 10% din speciile cunoscute.
Inima proiectului e acest frigider uriaș,
plin de semințe în borcane sigilate.
Condițiile din interior sunt perfecte pentru o păstrare pe termen lung.
Munca este ușurată de însăși natura semințelor.
Sămânța este un stadiu în care planta poate rămâne în adormire,
până când condițiile de germinare sunt cele mai bune.
În interiorul seminței e un depozit de hrană.
În exterior există o coajă dură care o apără de prădători sau distrugere.
Practic o sămânță este o capsulă a timpului,
care poate trăi uneori decenii, alteori secole.
Scopul băncii de semințe este de a prelungi această perioadă cât mai mult posibil.
Pentru a reuși asta, semințele sunt curățate, uscate, puse în astfel de borcane
și apoi păstrate aici, la -20°C.
Cât timp vor supraviețui în aceste condiții nu știe nimeni.
Dar cu siguranță va fi o perioadă foarte lungă.
La banca de semințe sosesc zilnic noi specimene.
Mai întâi sunt identificate și studiate la microscop în detaliu,
de morfologul șef Wolfgang Stuppy.
Ultimul raport vine din Israel,
despre semințe de palmier găsite în palatul regelui Irod cel Mare, din Masada.
Au germinat după 2.000 de ani.
Iată că e posibil și acesta este principiul pe care se bazează banca de semințe.
Semințele pot supraviețui milenii.
Durata de viață a majorității semințelor este necunoscută,
așa că trebuie verificate regulat.
Unele exemplare de semințe sunt periodic scoase din bancă și puse la germinat.
Dacă majoritatea cresc, tot lotul va rămâne în bancă încă un deceniu.
Uneori exemplarele eșuează,
precum aceste semințe care deși au germinat în condiții sterile
au fost infestate de ciuperci.
Când se întâmplă așa ceva savanții trebuie să afle de ce
și cum să prevină repetarea fenomenului.
Proiectul băncii de semințe este încă la început,
dar dovezile arată că nu mai este timp de pierdut.
Aici există semințe de la plante care au dispărut în sălbăticie.
Problema neînțeleasă de mulți oameni
este că dacă o specie dispare, dispare pe vecie.
Există cinci mari extincții în istoria Pământului.
După fiecare din ele au trebuit să treacă între 4 și 20 de milioane de ani
ca totul să revină la situația dinainte de extincție.
E clar că nu putem aștepta 4 milioane de ani
pentru ca plantele să reapară din nou.
Așa că dacă nu am păstra semințele aici,
iar anumite specii de plante vor dispărea,
ele vor fi pierdute pe vecie.
Din fericire există un impuls puternic generat de banca de semințe.
În următoarele decenii aceste rafturi vor fi umplute ochi.
Există suficient spațiu aici ca să fie păstrate semințe ale plantelor din toată lumea.
Acest loc nu este numai o poliță de asigurare împotriva apocalipsei.
El are chiar în acest moment o mare valoare.
Pentru că ori de câte ori o plantă e pe cale să dispară,
putem folosi semințe de aici ca să ne asigurăm că planta nu va dispărea.
Se estimează că există 400.000 de specii de plante pe planetă.
Nu putem descifra viața fiecărei plante.
Dar aici, la Grădina Regală din Kew,
unul din locurile nașterii botanicii științifice,
am reușit să aruncăm o privire în lumea lor extraordinară.
Kew rămâne avangarda cercetării botanice,
asigurându-ne nu numai că înțelegem plantele dar și că le vom apăra.
Aici putem vedea cum plantele din orice habitat și mediu
sunt strâns conectate cu animalele...
și cu ciupercile.
Nu numai că plantele fac lumea mai frumoasă,
dar ele sunt temelia vieții pe Pământ.
Traducerea și adaptarea © Pogăru'