Explorez lumea fascinantă a plantelor.
De la cele mai ciudate, până la cele mai frumoase.
Cu ajutorul tehnicilor moderne, în 3D,
putem dezvălui aspecte ale vieții lor care altfel rămân ascunse.
Putem schimba timpul, pentru a descoperi lumea lor dinamică
aflată într-o mișcare constantă.
Putem schimba dimensiunile, pentru a le vedea
cum iteracționează cu insectele.
Putem analiza cum comunică.
Prin culori,
miros,
chiar și prin căldură.
Putem descoperi că ciupercile nu sunt dușmanii plantelor,
ci parteneri foarte importanți.
Putem vedea toate aceste lucruri
într-un singur loc, unic,
afară în grădini sau în interiorul acestor sere.
Grădina Regală Botanică din Kew, Anglia.
REGATUL PLANTELOR
Simțurile noastre sunt ajustate pentru ceea ce e important pentru noi.
Ochii noștri pot observa mișcări mici și văd mai bine ziua.
Urechile noastre pot detecta frecvența vocii umane.
Dar multe lucruri importante pentru plante nu le putem detecta.
Asta este o explorare a acestei lumi ascunse.
DEZVĂLUIREA SECRETELOR
Plantele par pasive și inactive dar în realitate se mișcă.
Acestea sunt printre cele mai misterioase.
Drosera capensis, roua cerului.
Frunzele lor, la fel ca ale altor plante,
folosesc lumina soarelui ca să le ajute să crească.
Dar tentaculele lor strălucitoare obțin hrana în alt mod.
Ele sunt capcane.
Plantele pentru a crește bine au nevoie de lumină, apă,
minerale și nutrimente, pe care le obțin din sol.
În unele părți ale lumii cum ar fi mlaștinile și bălțile
există foarte puține minerale și nutrimente în sol.
Așa că plantele trebuie să le obțină de altundeva,
și le obțin din corpul animalelor moarte.
Fiecare tentacul are în vârf o picătură strălucitoare.
Pare a fi nectar și multe insecte sunt atrase de el.
Dar nu e nectar.
E lipici.
Țintuiește rapid insecta, dar totodată astupă micile orificii
de pe flancurile corpului ei și o împiedică să respire.
Filmarea cu încetinitorul ne arată
că tentaculele neatinse de insectă încep să se îndoaie spre ea.
Nu știm cum detectează prezența insectei.
În final, planta începe să-și îndoaie întreaga frunză în jurul prăzii.
N-ai scăpare din această îmbrățișare mortală.
Acum planta lichefiază, de vie, organele interne ale victimei
și îi absoarbe nutrimentele.
Alte plante carnivore nu necesită filmări speciale
pentru a vedea cât de rapide sunt.
Darwin a descris această plantă ca fiind una dintre cele mai frumoase din lume.
E nativă pe câmpiile din Carolina de Sud și de Nord, din America.
Capcana de muște Venus.
Își prinde insectele cu capcane explozive.
În vârf, frunzele sunt sunt tapetate cu nectar.
Mai jos însă sunt câțiva țepi verticali.
Sunt trăgaciurile.
Multe lucruri le pot atinge accidental,
așa că dacă sunt atinse o singură dată nu se întâmplă nimic.
Dar o muscă care hoinărește pe frunză după nectar,
le va atinge de mai multe ori.
Dacă atinge două, în 20 de secunde, lucrurile se schimbă.
Se crede că trăgaciul acționează eliberând un impuls electric rudimentar.
Încercările disperate ale victimei de a ieși,
declanșează alte trăgaciuri și capcana se strânge și mai tare.
Planta începe să secrete sucuri bogate în acid clorhidric.
Durează zece zile până își digeră complet masa.
Există plante carnivore care se mișcă și mai repede.
Trăiesc în adâncul apelor din lacuri sau bălți.
Se numește Utricularia, otrățelul de apă.
Aceste ființe micuțe sunt larve de țânțari
și fac parte din prăzile plantei.
Bășicile de aer care dau numele plantei nu plutesc.
Sunt doar capcane.
Fiecare are o zonă parțial vidată,
cu o singură intrare.
Încetinind acțiunea de 250 de ori se vede cum funcționează.
La o atingere ușoară, ușa se deschide spre interior,
aspirând prada înăuntru.
Totul are loc în mai puțin de o milisecundă.
Utricularia în lumea plantelor este un ucigaș rapid.
Majoritatea plantelor se mișcă foarte încet.
Camerele de filmat ne pot arăta cât de dramatice
sunt schimbările sezoniere.
La Kew e iarnă.
E foarte frig și razele slabe ale soarelui nu permit creșterea plantelor.
Iarna frunzele sunt o povară.
Coronamentul copacilor poate fi distrus de condițiile aspre.
Frunzele și lăstarii pot fi distruși de chiciură.
Așa că majotitatea copacilor sunt desfrunziți și inactivi toată iarna.
În cele din urmă soarele începe să urce tot mai mult pe cer,
se încălzește și sosește primăvara.
Moleculele sensibile la lumină și căldură, din interiorul celulelor plantei,
sunt declanșatorii germinației și înfloririi.
Sincronizarea e vitală.
Dacă înfloresc prea devreme plantele sunt ucise de chiciură.
Dacă înfloresc prea târziu sunt depășite de rivali.
Primele care înfloresc sunt bulbii.
Rondurile din fața grădinii botanice se transformă într-o frenezie de culori.
Apoi intră în cursă copacii.
Cireșii...
și magnoliile.
Florile lor rezistă cât să atragă polenizatorii și apoi cad.
Între timp, în păduri, încep să apară clopoțeii.
Trebuie să crească repede dacă vor să aibă parte de soare,
înainte ca să fie depășiți de restul plantelor de pe pajiști.
În unele părți ale lumii primăvara și vara durează doar câteva săptămâni.
Plantele care trăiesc acolo
trebuie să-și desfășoare activitățile anuale foarte repede.
La Kew s-a construit un spațiu special pentru ele.
Aceasta e noua seră.
Sera alpină.
În interior cresc plante de munte,
unde primăvara și vara nu sunt numai scurte, ci și aspre.
Această seră a fost construită pentru a reproduce condițiile montane.
S-a reușit prin această formă ciudată.
Sub podea există o rețea de canale din beton care menține aerul foarte rece.
Când temperatura de la suprafață crește,
aerul rece iese prin orificiile de ventilație
și menține răcoarea pentru plantele de la sol.
Dacă persistă, căldura urcă și iese prin acoperiș.
Dacă soarele e foarte puternic sunt și alte mijloace de protecție.
De obicei zăpada care se topește stimulează înflorirea,
dar aici tehnologia creează condiții ca florile alpine să înflorească în lipsa ei.
Allium woronowii.
Roscoea o plantă din Himalaya înrudită cu ginsengul.
Și Semprevivum, o plantă foarte rezistentă care crește în crăpăturile din stânci.
Plantele de munte sunt micuțe dar au frumusețea și fascinația unor bijuterii.
Florile nu au evoluat ca să încânte ochii noștri.
Ele trebuie să satisfacă insectele.
Nimeni nu știe cu exactitate cum văd insectele lumea,
dar cu siguranță e diferit de modul nostru de percepție.
Noi putem vedea o parte a spectrului luminii
de la roșu, care are lungime de undă mare,
trecând prin portocaliu, galben, verde albastru și violet,
cu lungimea de undă cea mai scurtă.
Insectele văd lungimi de undă și mai scurte.
Ele văd în ultraviolet.
Vom folosi camere speciale pentru a dezvălui ce informații oferă acest tip de vedere.
Ne putem mișca de la felul în care vedem noi lumea,
la felul în care o văd insectele.
Privind florile în acest fel, începem să înțelegem adevăratul lor scop.
Această floare, în ochii noștri, are suprafața petalelor uniformă.
Pentru insecte, care văd în ultraviolet, vârful petalelor e alb.
Practic e un cerc alb care atrage atenția spre centrul florii,
acolo unde se găsește polenul.
Această floare care pentru noi apare albastră,
în lumina ultravioletă are petale albe cu vinișoare
care indică centrul.
Acesta este degețelul roșu, care în ochii noștri
are doar câteva semne aleatorii pe margine.
O insectă vede altceva.
Aceste linii albe probabil acționează ca luminile de aterizare
și ghidează spre nectar.
Cele mai importante structuri sunt viu colorate.
Nectarul strălucește intens.
La fel și polenul.
Barba împăratului înflorește la asfințit
și are polen fluorescent care atrage molii de noapte.
Această sensibilitate pentru ultraviolete
e doar o modalitate de comunicare a plantelor cu insectele.
Plantele nu se bazează doar pe culoare ca să atragă insectele.
Produc și mirosuri.
Acum, aici, sunt înconjurat de o bogăție de miresme.
Din păcate mirosul nostru nu poate detecta decât 5% din ele.
Insectele se descurcă mult mai bine.
Să ne imaginăm particulele microscopice ale acestor uleiuri volatile
care plutesc în aer.
Multe insecte au antene foate sensibile la aceste mirosuri.
Unele pot detecta o concentrație de numai câteva părți la un miliard.
În consecință insectele pot mirosi o floare de la 1.600 m.
Mesajele însă pot călători și în cealaltă direcție.
Unele insecte pot comunica cu plantele.
O fac prin sunete.
Unele flori sunt foarte pretențioase cu polenizatorii lor.
Aceasta e Gustavia din pădurea amazoniană.
Aici sunt mugurii florilor ei.
Fiecare se deschide doar pentru câteva ore.
În acea perioadă sunt vizitate de o specie de albină
care bâzâie cu tonalitatea unei anumite note muzicale.
Din păcate nu avem astfel de albine aici în Londra,
dar avem alte modalități de a convinge Gustavia.
Cu ajutorul unui diapazon.
Acum trebuie doar să așteptăm ca floarea să se deschidă.
Diapazonul rezonează exact ca bâzâitul albinei polenizatoare
și asta face ca staminele să vibreze și să elibereze polenul
care altfel ar rămâne blocat în floare.
Albina câștigă accesul exclusiv la o sursă foarte hrănitoare.
Iar planta are un curier care va livra polenul unde trebuie.
Am scos în evidență grăunțele de polen pentru că sunt atât de mici
încât nu pot fi văzute cu ochiul liber.
Există însa o cale de a examina și cele mai minuscule grăunțe de polen.
Cu ajutorul unui microscop electronic.
Culorile sunt artificiale, iar grăunțele de polen sunt minuscule.
E o grăunță de polen mărită de 70.000 de ori.
Fiecare grăunte conține o încărcătură mică de ADN
care va fertiliza o floare din aceeași specie.
Dar trebuie să ajungă la o astfel de floare.
Unele plante folosesc animale pe post de curier.
Acest grăunte de polen, de abanos de munte, e lipicios
și se agață de blana liliecilor.
Polenul ierbii-țiparului are o încărcătură de filamente
care stau suspendate în apă exact la adâncimea
la care înflorește planta.
Vântul dispersează polenul produs de pini
datorită săculeților de aer atașați.
Grăunțele privite la microscop ne arată cât de complexe sunt formele lor.
Fiecare e specifică unei anumite specii de plante.
Doar grăunțele de forma potrivită și cu ADN-ul specific
vor fertiliza florile speciei care le-a produs.
O grăunță de polen când ajunge pe floarea potrivită
nu înoată ca sperma animalelor,
ci după cum arată imaginile
produce un tub care pătrunde în ovarul aflat în centrul florii.
Cu fiecare nou sezon se dezvăluie noi lumi.
Primăvara târziu, când zilele sunt mai lungi și soarele mai puternic,
Kew înfrunzește brusc.
Grădinile se transformă.
Fiecare plantă își aranjează frunzele în așa fel ca distanța dintre ele să fie minimă.
Cresc și ocupă orice spațiu disponibil,
asigurându-se că orice rază de lumină e culeasă de clorofila verde din ele.
Aici în acest punct de observație din vârful copacilor,
se vede cum are loc procesul.
În câteva săptămâni copacii se acoperă de verde.
Cantitatea de frunze și lăstari pe care o produc este uriașă.
Doar pe un acru poate cântări patru tone.
De-a lungul lungilor zile călduroase de vară, frunze de diverse forme și mărimi
cresc din abundență.
Nu doar plantele depind de ele.
Frunzișul bogat oferă habitate ascunse unor comunități
de micuțe insecte erbivore.
Dar și prădătorilor lor.
Pentru mulți frunzele înseamnă hrană.
Afidele negre își acoperă nevoile înțepând nervurile frunzelor și ale tulpinilor
pentru a extrage seva.
Nici măcar nu trebuie să sugă.
Presiunea din plantă e suficientă ca să împingă seva în stomacul lor.
Ploșnițele sunt și ele băutoare de sevă.
Produc o pudră ceroasă pe pielea lor care nu place majorității prădătorilor,
așa că pot bea liniștite, la loc deschis.
Melcii rod frunzele cu ajutorul gurii ca o pilă.
Un singur melc poate consuma zilnic, o cincime din greutatea sa.
Insectele și alte creaturi mici, fie că sunt folositoare sau dăunătoare,
prosperă în timpul verii.
E vremea când majoritatea lor se reproduc.
Și fac asta cu o viteză nemaipomenită.
Femelele afidelor se împerechează și depun ouă ca toate insectele,
dar produc și clone, pui care ies din ouă nefertilizate.
Clonele, înainte să părăsească corpul femelei, sunt deja însărcinate...
cu alte clone.
Astfel de "generații telescopice" permit afidelor să infesteze întreaga plantă, în câteva ore.
Afidele sunt însă la rândul lor hrană pentru alții.
Astfel de mulțimi nu trec neobservate...
de către alte insecte.
Printre cele mai vorace sunt buburuzele și larvele lor.
Aceasta e larva unei buburuze numită Captilemus
și mănâncă numai ploșnițe și afide,
atât ca pui cât și ca adult.
Aceasta este un omida unei Syrphide.
Iar această larvă de Neuroptera e oarbă, dar nici nu are nevoie să vadă.
Are un simț al mirosului foarte dezvoltat
și e specializată pe detectarea feromonilor produși de afide.
Își atacă prada înțepând-o cu un cârlig mare din gură
și apoi o suge până rămâne doar o carcasă.
Are un apetit fantastic.
Va mânca aproape 600 de afide până devine adult.
Mulți prădători nu sunt mofturoși legat de plantele pe care trăiesc
cât timp au ce vâna.
Un prădător are un parteneriat special cu o plantă
care arată mai degrabă cu roua cerului, care mănâncă insecte.
Această plantă numită Roridula prinde și ea insecte
care se lipesc de acești perișori de pe frunze.
Dar planta nu poate digera corpul insectelor.
Primește ajutor de la o insectă numită Pameridea roridulae,
care nu trăiește decât pe Roridula.
Gândacul se plimbă pe frunze fără să se lipească,
corpul său fiind acoperit cu o substanță anti-adezivă.
Gândacul se hrănește cu gâzele prinse de plantă.
Când o insectă aterizează pe "moșia" sa, gândacul aleargă,
își înfige gura în insectă, și îi suge corpul.
Apoi excremetele eliminate cad pe sol și acestea hrănesc Roridula.
Controlul atent al condițiilor din serele de la Kew favorizează plantele.
Dar cu siguranță favorizează și insectele.
Așa că trebuia făcut ceva pentru a ține sub control dăunătorii.
O cale a fost introducerea prădătorilor.
Dragoni de apă asiatici.
Mănâncă ploșnițe și gândaci de bucătărie.
Au învățat repede că spălatul zilnic scoate gândacii
din crăpăturile unde se ascund.
Există și alte căi, mai subtile, de a controla dăunătorii
neobservate de vizitatori.
Aceste cartonașe au pe ele ouă microscopice ale unei viespi.
Dupa ce eclozează, viespile pleacă să găsească prada lor favorită.
Afidele.
Aceasta a descoperit pupe de afidă.
Își alege ținta și o injectează cu propriul ou.
După ce larva eclozează în gazda sa, o va mânca de vie.
Așa s-a întâmplat și cu astea.
Acestea sunt carcasele victimelor.
Mumii ale afidelor.
La Kew începe următorul sezon de mari transformări.
Toamna.
Plantele din exterior, lipsite de protecția serelor,
încep să se pregătească pentru vremea proastă ce va urma.
Copacii se pregătesc să-și lepede frunzele.
Clorofila verde din ele e pe cale să fie reabsorbită.
Culorile vii sunt de fapt culorile acestui proces.
Pe măsură ce frunzele cad se dezvăluie o nouă lume din subsol.
Ciupercile.
Ciupercile nu fac fotosinteză pentru că nu au clorofilă.
Practic sunt înrudite mai mult cu animalele,
pentru că au chitină în structura lor, un material folosit de insecte în scheletul lor.
Acestea sunt ciupercile Sporocarp.
Funcția lor e să producă spori, ca un praf,
care sunt duși departe de vânt să creasă în altă parte.
Ele reprezintă doar un număr mic ale ciupercii.
Majoritatea lor se află sub pământ,
o rețea încâlcită de filamente minuscule,
care se întind pe diatanța de 900 m în pădure.
Abia acum începem să înțelegem că aceste filamente sunt elemente vitale
pentru creșterea și sănătatea multor plante din pădure.
Lungimea acestor filamente e incredibilă.
Un exemplar găsit în America acoperea 4 kilometri pătrați,
de 16 ori mai mare decât suprafața grădinilor Kew.
Tehnic vorbind e cel mai mare organism viu de pe planetă.
Majoritatea ciupercilor trăiesc hrănindu-se cu țesuturile moarte ale altor organisme.
Fie plante sau animale.
Produc substanțe chimice puternice care pot descompune 90%
din orice substanță organică.
Inclusiv frunzele și lemnul.
Făcând așa, eliberează în sol nutrimente
de care plantele au nevoie primăvara, ca să crească din nou.
Ciupercile sunt verigi vitale în ciclul vieții.
Unele ciuperci stabilesc parteneriate cu plantele când acestea sunt încă vii.
Și ele sunt la fel de importante.
Acesta e un stejar
și a ieșit dintr-o ghindă în anul 1762,
iar acum e una din cele mai bătrâne plante de la Kew.
Rădăcinile sale sunt acoperite de ciuperci.
Dar asta nu e o problemă,
din contră a făcut ca stejarul să trăiască atât de mult.
Ciuperca face ceva ce stejarul nu poate,
extrage azotul direct din sol.
Apoi bătrânul stejar ia azotul de la ea.
În schimb ciuperca primește zahăr din seva ce circulă prin rădăcini.
E un aranjament convenabil, o relație de simbioză.
Practic 90% din plantele de pe Pământ depind într-un fel sau altul de ciuperci.
La Kew, ciupercile sunt îngrijite la fel ca plantele.
A fost creată o zonă subterană, special pentru ele.
Aici sunt păstrate sute de specii, în cutii.
Aceasta e ciupercăria.
Aici există cele mai multe specimene de ciuperci din lume, un sfert de milion.
Provin din toată lumea și sunt studiate.
Colecția se întinde pe o perioadă de 400 de ani.
Sunt depozitate pentru valoarea lor potențială în știință și medicină.
Una din cele mai faimoase este aceasta.
Mucegaiul de penicillium din care extragem penicilina.
Există și unele capabile să digere țițeiul,
iar savanții studiază posibilitatea de a le folosi la curățarea petelor de țiței.
Ciupercile pot fi și funeste.
Această omidă are o ciupercă care a crescut din capul ei.
E o specie de Cordyceps, o ciupercă tropicală
care dezvoltă o putere fantastică.
Poate infecta creierul unui animal.
O specie infectează furnicile.
Determină furnica să urce pe tulpina ierbii, până în vârf,
și acolo o omoară.
Din creierul furnicii iese un filament lung.
Acest comportament elaborat permite ciupercii
să ajungă mult deasupra solului
și astfel să-și împrăștie sporii la distanță mare și să facă noi victime.
Lumea plantelor e încă plină de secrete,
deși avem la dispoziție multe mijloace de a le studia.
Una din cele mai faimoase specii era un mister până de curând.
Arată ca un copac dar în realitate e vorba de o singură frunză uriașă.
Se numește Titan arum
și e un recordmen.
Dar nu pentru ceea ce se vede,
pentru că tulpina și frunzele vor muri și putrezi într-o săptămână,
și vor dispărea.
În subsol rămâne un tubercul uriaș
și de acolo va apărea recordmenul.
Acest eveniment are loc doar o dată la șapte ani.
Durează două luni până se încheie.
Această nouă apariție nu e nici trunchi, nici frunză.
Este bobocul celei mai mari flori din lume.
Pe măsură ce crește apare un pinten uriaș din centrul florii.
Apoi într-o seară, când întunericul învăluie pădurea,
se deschide uriașa floare.
E cu siguranță una din cele mai uimitoare înfloriri.
Am văzut prima dată o astfel de floare,
în sălbăticie, în pădurea tropicală din Sumatra.
De ce este așa de mare?
Fucția florii e să atragă polenizatorii.
Emite un miros de carne putrezită.
Dar mai face și altceva după cum vedeți
cu ajutorul camerelor termice.
Această cameră de filmat dezvăluie ceva uimitor.
Zonele albe de la baza pintenului sunt mult mai fierbinți decât restul plantei.
Se încălzește tot mai mult.
Când atinge maximul temperatura pintenului e de 38°C,
aceeași cu a unui mamifer.
Pe măsură ce se încălzește se petrece încă ceva
în interiorul florii, la baza pintenului.
Sute de structuri mici încep să producă filamente de polen.
Titan arum este gata să primească insectele polenizatoare.
Albine micuțe și gândaci de hoit sunt atrase de combinația
dintre mirosul puternic și căldură.
Alte flori cu miros de hoit, produc și ele căldură.
Se pare că e vorba de imitarea unui cadavru de animal mort recent.
Aerul cald degajat de pintenul fierbinte
are probabil o altă funcție.
Noaptea rămâne un strat de aer rece
între solul pădurii și coronament.
Pintenul plantei produce pulsuri de aer cald
care trec prin această barieră
și astfel mirosul florii se răspândește departe în coronament,
atrăgând insecte polenizatoare de cât mai departe.
Dacă ne-am imagina un astfel de spectacol,
ar fi asemănător cu fumul dintr-un coș,
care degajă căldură pe cerul nopții.
Rămâne înflorită doar două zile...
apoi se închide.
Știința ne arată doar o părticică din lumea nevăzută.
Descoperirile abia au început.
Pe măsură ce tehnologia avansează
se adâncesc și cunoștințele noastre despre lumea ascunsă a plantelor.
Cele mai recente descoperiri se află în zona uscată.
În deșert, plantele folosesc adaptări extraordinare pentru a supraviețui.
Atât noaptea cât și ziua.
După cum vom vedea
cercetările recente legat de capsulele timpului ale plantelor,
semințele lor,
ar putea face ca nicio plantă să nu mai dispară.
Traducerea și adaptarea © Pogăru'