Explorez lumea fascinantă a plantelor.
De la cele mai ciudate, până la cele mai frumoase.
Voi folosi tehnicile cele mai moderne de filmare
pentru a dezvălui noi dimensiuni din viața plantelor.
Le voi urmări de la apariția lor pe uscat,
până la poziția lor esențială în natura din zilele noastre.
Voi descoperi o lume ascunsă
pe care nu o vedem prea des.
Ne vom deplasa de la scara lumii noastre la a lor.
Vom explora felul extraordinar
în care unele plante supraviețuiesc în condiții dure.
Vom face toate acestea înt-un loc unic.
Un microcosmos al plantelor din toată lumea.
Grădina Botanică Regală din Kew, Anglia.
REGATUL PLANTELOR
Am văzut cum cresc plantele în mediul lor natural peste tot în lume.
Dar aici în Kew e posibil să le examinezi
într-un fel imposibil de făcut în sălbăticie.
Aici sunt reprezentate într-un fel sau altul
90% din speciile de plante cunoscute.
Într-un singur loc poți urmări întregul regn al plantelor.
Încă ceva.
Folosind camere de filmat 3D le dezvăluim secretele cele mai ascunse.
VIAȚA ÎN ZONA UMEDĂ
Plantele prosperă cel mai evident în locuri cu multă căldură și apă.
Zona umedă.
Aici putem afla cum s-au instalat plantele prima dată pe uscat
devenind temelia întregii vieți terestre.
Pădurile tropicale ocupă doar 2% din suprafața Pământului,
dar conțin 50% din speciile lumii.
Multe din plantele zonei umede
au strategii de supraviețuire extraordinare.
Pentru a le studia, Kew a construit o pădure tropicală
aici pe malurile Tamisei.
Aceasta este o pădure tropicală cum nu mai există.
Sera palmierilor a fost construită în 1844,
folosindu-se 200 tone de fier și 60.000 de geamuri.
Nimeni nu mai construise o seră de această mărime
și pentru a reuși arhitecții au folosit tehnici din construcția navală.
Asta explică de ce sera arată ca puntea de comandă a unei nave.
Scopul ei era de a oferi adăpost plantelor tropicale
aduse de exploratorii victorieni, din expedițiile de la tropice.
A fost o minunăție tehnică a epocii.
Și este încă o minunăție botanică.
Majoritatea plantelor din seră sunt păstrate în ghivece și datează din epoca victoriană,
iar asta e cea mai veche plantă din lume crescută într-un ghiveci.
Se numește Encephalartos altensteninii și trăiește aici din 1775.
Altensteninia e însoțită de multe alte plante din zona umedă.
Împreună formează o pădure tropicală unică,
un laborator viu în care putem urmări felul fascinant
în care plantele din pădurea tropicală interacționează și se comportă.
Condițiile din seră sunt aproape perfecte penru plantele din zona umedă.
E cald, umed, multă lumină
și în consecință plantele cresc foarte repede, tot anul.
Dacă accelerezi timpul,
plantele își dezvăluie adevărata natură.
Nu sunt niște organisme pasive cum ați putea crede,
ci creaturi competitive, la fel de agresive ca animalele.
Duc o luptă disperată pentru lumină și spațiu.
Se contorsionează în fel și chip căutând să ocupe o poziție principală.
Cârcei și lujeri se întind spre tulpinile plantelor din jur ca să le ajute să se cațere.
Bambusul, din familia ierburilor înalte, are o viteză foarte mare de creștere
în cursa spre lumina din vârful coronamentului.
E planta cu ritmul de creștere cel mai rapid.
Unele specii pot crește cu un metru pe zi.
Având înălțimea de 30 m, cât un bloc cu nouă etaje,
pot concura cu cei mai înalți copaci din pădurea tropicală.
O resursă pentru care plantele din zona umedă nu trebuie să lupte
este apa.
Practic în pădurea tropicală plouă așa de mult
încât unele specii au dezvoltat trăsături speciale ca să scape de ea.
Aceasta e planta taro
și are niște frunze extraordinare.
Ce se întâmplă dacă pun apă pe ea?
Apa curge și lasă frunza aproape uscată.
Se întâmplă așa pentru că frunza are niște structuri microscopice
care resping picăturile de apă.
În consecință doar 2% din apă e folosită de frunză.
În timp ce picăturile se rostogolesc îndepărtează murdăria și bacteriile.
În concluzie aceste frunze se curăță singure.
Există însă plante care folosesc apa în alt mod.
Ele trăiesc sus în coronament.
O bromelia-rezervor.
O plantă care a renunțat să crească pe sol
și în schimb s-a legat de crengile de sus din coronament
unde e suficientă lumină.
Pentru că e atât de departe de sol,
a trebuit să-și dezvolte metode de culegere a nutrimentelor
într-un mod total diferit.
Adună apa de ploaie, care cade zilnic, în pădurea tropicală unde trăiesc.
Frunzele lor, foarte late, canalizează apa de ploaie spre un rezervor central.
La bază frunzele sunt foarte lipite, astfel că rezervorul e impermeabil.
Unele specii pot reține 50 litri de apă.
Apa hidratează planta, dar totodată e casa unor creaturi
care altfel nu ar putea trăi, aici sus.
Aceste creaturi micuțe sunt larve de țânțari.
În sălbăticie multe creaturi își găsesc adăpost în aceste bazine mici.
Aceasta este Ranitomeya imitator,
o broască-săgeată, otrăvitoare, din Peru.
E relativ mică.
Și singurul amfibian monogam din lume.
Unii indivizi își petrec întreaga viață, de la mormoloc la adult,
în aceste bazine din bromelia și în preajma lor.
Sus în coronament un astfel de bazin e o casă excelentă.
E sigură și furnizează hrană.
Planta are și ea beneficiile ei pentru că excrementele locatarului
cad în bazin și sunt un fertilizator foarte bun.
Bromeliile și broaștele care trăiesc în ele
sunt doar un exemplu al relațiilor complexe care există în pădurea tropicală.
În pădurile tropicale, viețile tuturor ființelor, fie plante sau animale,
sunt strâns legate între ele.
E o rețea complexă care a evoluat de milioane de ani.
De-a lungul istoriei, pădurile tropicale au creat un refugiu plantelor
împotriva condițiilor dure de pe planetă.
Așa că aici se găsesc familii de plante străvechi.
Această cicadă aparține unei familii
care cu siguranță a servit drept hrană pentru dinozauri.
Pădurea tropicală este un mediu atât de bogat
încât plantele, în toate etapele istoriei lor, mai pot fi încă găsite aici.
Prima este mătasea broaștei care se revarsă din râuri și mlaștini
și crește pe malurile umede și noroioase.
Acum 40 milioane de ani,
unele au dezvoltat protecție impermeabilă
care le-a permis să se mute în zone uscate, dar încă umede.
E vorba de fierea pământului
și crucea voinicului.
Unii descendenți ai acestor plante
și-au subțiat tulpinile ca să poată urca spre lumină.
E vorba de ferigi și coada calului.
Plantele au schimbat evoluția vieții
permițând animalelor să urmeze plantele afară din apă.
În timp ce se răspândeau pe uscat
plantele au pompat oxigen prin frunze.
De la început animalele terestre au depins de plante
nu numai pentru hrană ci și pentru aerul pe care-l respiră.
Dificultatea majoră pentru plante, în noul lor mediu,
a fost modul de reproducere.
Dacă produc semințe fertile,
polenul trebuie să ajungă să fertilizeze ouăle altor plante.
Coniferele folosesc din totdeauna vântul.
Ele produc un număra mare de grăunțe de polen,
un pic mai mari decât cele de praf,
pe care vântul le duce la sute de kilometri distanță.
Tehnica a fost una de succes dar foarte costisitoare.
Trebuiau produse cantități imense de grăunțe de polen
din numai una își atingea ținta.
Apoi, acum 150 milioane de ani,
unele plante au dezvoltat metode mult mai eficiente de a face asta.
Florile.
Cum s-a întâmplat așa ceva a fost mult timp un mister pentru savanți,
inclusiv pentru unul din cei mai mari.
Charles Darwin a fost nedumerit de ceva
pe care el îl numea un mister abominabil.
Practic la jumătatea epocii dinozaurilor,
plantele cu flori au început brusc să producă un număr uriaș de specii
și asta într-un timp foarte scurt.
Asta venea în contradicție cu una din caracteristicile evoluției,
un proces lent și treptat.
Cum s-a întâmplat?
Pe moment savanții nu au avut niciun răspuns.
Fosile descoperite recent și analize ADN ale unor specii
moderne și străvechi,
au schimbat modul nostru de a înțelege această perioadă fascinantă.
Folosind aceste informații, savanții de la Kew
au reușit să refacă arborele genealogic al regnului vegetal.
Totul a început cu algele cele mai simple plante.
A urmat mușchiul.
Grosimea crengilor care cresc arată numărul de specii al fiecărui grup.
În prima jumătate a istoriei evoluției plantelor,
toate crengile au crescut relativ egal.
Apoi, acum 140 milioane de ani
a avut loc o explozie radială a speciilor.
Misterul lui Darwin.
E vorba de angiosperme,
plantele cu flori.
Evoluția a fost mult mai graduală decât am crezut,
dar e neîndoielnic că angiospermele au devenit rapid grupul dominant.
S-au diversificat într-un număr uriaș de specii
care au ocupat aproape toate mediile cunoscute de pe Pământ.
Ce s-a întâmplat de a avut loc această dezvoltare dramatică?
A fost vorba de o coincidență fericită a două evenimente.
Primul a fost dublarea materialului genetic din semințe,
ceea ce a permis plantelor să evolueze mai repede
în raport cu schimbările mediului.
Al doilea a fost dezvoltarea unei relații unice între plante și animale.
Rezultatul acestor coincidențe
se vede la una din cele mai timpurii plante cu flori care a evoluat.
Aceasta e sera acvatică a nuferilor,
unul din cele mai calde și umede medii de la Kew.
A fost construită în 1852,
pentru una din ultimile descoperiri botanice,
nufărul uriaș de Amazon.
Suntem în februarie, iar bazinul este aproape gol,
dar peste câteva săptămâni vor apărea nuferi exotici de tot felul.
Strămoșul nufărului de astăzi, pe care-l cunoaștem din fosile,
este printre primele plante care au produs flori.
Petalele strălucitoare, frunze modificate, erau o invitație pentru insectele zburătoare.
Ele semnalau prezența polenului, o substanță foarte hrănitoare.
Forma florilor acționa ca o capcană primitivă,
obligând insctele să-și caute ieșirea
orbecăind printre elementele reproductive ale plantei.
În acest fel insectele transferau polenul adunat accidental
de la alte flori, vizitate anterior.
Acum plantele se puteau folosi de insecte
să transfere polenul direct, de la o plantă la alta,
"din ușă în ușă".
Floarea nufărului uriaș de Amazon se închide și reține insectele câteva ore.
Asta pentru a fi sigură că are loc polenizarea.
Multe alte specii de plante au urmat același model
și au dezvoltat flori speciale pentru a atrage insectele.
Concurența pentru insecte a determinat plantele să se diversifice.
Insectelor le plac petalele strălucitoare,
mirosul parfumat
și florile cu nectar mai dulce.
Apariția unor astfel de tentații a avut o influență uriașă asupra insectelor.
Și ele au început să se diversifice.
O mulțime de forme care să le permită, să adune mai bine de la diversele flori.
Insectele cu ochi mari văd mai bine florile.
Aripi mai puternice le transportă între plante.
Guri complexe le ajută să ajungă la nectarul ascuns.
Plantele și insectele au evoluat împreună,
generând reciproc o mare diversitate.
Pădurile tropicale au favorizat acest proces,
conținând cea mai mare varietate de specii dintre toate mediile.
Aici puteți vedea că unele plante nu s-au rezumat doar la insecte.
Aceasta este vița de vie de jad.
De ce are această fascinantă nuanță albastră?
Știm că e fertilizată de lilieci,
din cauza asta florile atârnă în acest fel,
pentru ca liliecii să ajungă ușor la ele.
Probabil că această culoare atrage liliecii în lumina lunii.
Când sosește un liliac, își bagă capul în floare
pentru a ajunge la nectar și apasă ușor pe ea,
și astfel din vârful cârligului ies staminele care lasă polen pe spatele lui,
iar când liliacul pleacă duce polenul la altă floare.
Fiecare specie de plante cu flori are povestea ei evolutivă specifică,
strâns legată de animalele care o polenizează.
O anumită familie de plante cu flori a dezvoltat această relație
într-un fel foarte complex.
Făcând așa a devenit cea mai numeroasă și diversă de pe planetă.
Se estimează că există 25.000 de specii de orhidee.
Această familie l-a fascinat pe Charles Darwin,
lucru dezvăluit de o scrisoare păstrată aici la Kew.
Scrie așa: "Am fost foarte interesat de Catasetum", o orhidee,
"și într-adevăr orhideele mă pasionează cel mai mult".
Charles Darwin
Una din speciile acestei plante uimitoare
crește în exteriorul Grădinii Botanice de la Kew.
Orhideele sunt plante deosebite din multe puncte de vedere,
iar unul din ele este controlul petalei de jos de către un set special de gene.
Asta înseamnă că în evoluție își schimbă forma și culoarea,
în timp ce restul petalelor rămân la fel.
Petala de jos a acestei orhidee a evoluat să arate aproximativ ca o albină.
Oamenii credeau că e un fel de avertisment, să nu fie mâncată de vaci,
dacă nu vor să fie înțepate în limbă,
dar acum știm că nu e așa.
Aceasta este o imitație a unei femele de albină,
ca să atragă un mascul să se împerecheze.
Când masculul se împerechează polenizează floarea.
Cum de știm că e adevărat?
Pentru că floarea produce un miros identic cu al unei albine femele
care vrea să se împerecheze.
Echipamentul genetic unic al orhideelor,
le permite să dezvolte forme de o complexitate nemaiîntâlnită.
Ele produc cea mai mare varietate de specii din zona umedă.
La Kew, sunt adăpostite în secțiunea numită "Prințesa de Wales".
Aici au condiții perfecte.
Fiecare specie de orhidee are forma și culoarea ei caracteristică.
Ele reprezintă punctul culminant al cooperării evoluționiste dintre animale și plante.
În formele lor extreme relația cu plantele e una exclusivistă.
Doar o specie de insecte a dezvoltat echipamente de obținere a nectarului.
Această relație dintre o anumită specie de insecte și o anumită specie de plante,
produce rezultate deosebite.
Aceasta este orhideea favorită a lui Darwin, Catasetum.
Neobișnuit pentru această orhidee este faptul că unele plante sunt masculi, iar altele femele.
Aceasta e un mascul.
Produce un miros care atrage doar o anumită specie de mici albine,
strălucitoare și foarte colorate.
Albina aterizează pe gura orhideei și-și bagă capul în floare.
Asta declanșează un mecanism
prin care pe spatele albinei e lipit acest lucru deosebit.
E vorba de un pachețel de grăunțe de polen, numit polinea.
Are un capișon micuț care dacă e îndepărtat,
dezvăluie o încărcătură, ca o potcoavă, de grăunțe de polen.
Camerele de mare viteză ne arată cum funcționează trăgaciul.
Polenia e împinsă foarte rapid, pentru a se fixa bine pe spatele insectei.
Albina va zbura și probabil se gândește că nu va mai repeta figura,
dar va fi totuși atrasă de o floare cu aspect diferit, femela,
care produce un miros special.
Își bagă capul în floarea femelă
și încărcătura de polen se potrivește într-o mică deschizătură,
la fel ca o cheie într-un lacăt.
Polenul e scos și pachețelul de pe spatele albinei rămâne gol,
iar polenizare a avut loc.
E greu de imaginat cum evoluția a produs
astfel de mecanisme complexe de polenizare.
Există o orhidee a cărui poveste e și mai uimitoare.
Multe flori produc nectar
pentru a atrage insectele și alte animale să le polenizeze.
Această orhidee din Madagascar, orhideea cometă,
își ține nectarul la capătul unui pinten foarte lung.
Cine ar putea avea o limbă așa de lungă,
să ajungă la capătul acestui pinten lung?
Charles Darwin care a studiat polenizarea la orhidee,
s-a gândit că nu poate fi decât o molie.
Dar nimeni nu a văzut-o.
După câțiva ani de la moartea sa, s-a dovedit că avea dreptate.
Aceasta este Xanthopan morgani predictor.
Molia sfinx morgani.
Cu ajutorul camerelor speciale cu vedere nocturnă,
se observă de ce e nevoie de o asemenea limbă lungă.
Are 33 centimetri lungime.
Exact lungimea pintenului din spatele florii.
Relația dintre orhidee și insectele care le polenizează
e una foarte intimă.
Legătura dintre aceste flori ale suferinței și fluturi
e infinit mai complexă.
Aceasta e Passiflora, floarea suferinței.
Ca orice orhidee este viu colorată ca să atragă polenizatorii.
Unul din ei este fluturele Heliconia.
Această relație dintre o insectă și o plantă e doar într-un sens.
Cele două sunt angrenate într-o luptă de milioane de ani.
Fluturele nu vrea numai nectar.
Vrea și un loc unde să-și depună ouăle.
Un loc unde viitoarea omidă va avea de la început destulă hrană.
E vorba de frunzele plantei.
Omizile tinere au un apetit uriaș.
Unele plante însă, ripostează.
Au dezvoltat o cale de a se apăra.
Otravă în frunze.
Uneori nici măcar asta nu le apără.
Unele omizi nu numai că rezistă la otrava din frunze, dar o depozitează în trupul lor.
Acum aceste toxine le servesc ca apărare împotriva propriilor prădători.
Povestea nu sfârșește aici.
Planta a dezvoltat o a doua linie de apărare.
Aceste frunze au forma unor fluturi.
Imitându-i pe cei adevărați se sugerează că nu mai e loc și pentru alții.
În detaliile frunzelor se vede ceva neașteptat.
Acest tip de floarea suferinței are un fel deosebit de a descuraja
femelele fluture să-și depună ouăle pe frunzele lor.
Imită ouăle prin acele mici puncte galbene.
Femelele fluture vor crede că frunza a fost deja ocupată.
Această specie de floarea suferinței face același lucru,
dar imită altfel ouăle.
Prin mici proeminențe la baza frunzei.
Tactica florii suferinței ilustrează felul complex în care plantele
descurajează animalele să le mănânce.
Unele specii din zona umedă au schimbat rolurile.
Acest mugure va deveni în curând frunză.
Nu e vorba de o frunză obișnuită.
Are un scop mult mai sinistru.
Aceasta e Nepenthes, planta ulcior.
Crește pe soluri sărace în nutrimente.
Așa că trebuie să-și obțină azot și minerale în alt fel.
Frunza, la fel ca o floare, atrage insectele printr-o răsplată.
Ulciorul este colorat și emite un miros la fel ca o carne putrezită
și astfel atrage muștele ce caută hrană.
Vizitatorii sunt răsplătiți cu o substanță grasă
aflată pe interiorul capacului.
Planta vrea ceva în schimb.
Nu polen, ci o masă.
Gura ulciorului e acoperită de franjuri alunecoase.
În continuare suprafața e unsă cu ceară.
E foarte dificil să-ți menții poziția, chiar dacă ești muscă.
După ce cade în interior nu mai are scăpare.
În interior e un bazin plin cu un lichid digestiv.
Conține filamente elastice, microscopice, care se comportă ca un nisip mișcător.
Cu cât insecta se zbate mai mult, cu atât se scufundă mai adânc.
Enzimele încep să dizolve corpul insectei, de vie.
Unele plante ulcior au doar insecte în interior.
Aceasta mănâncă șoareci.
Șoarecele vine probabil atras de nectar,
cade în interior și în timp ce se zbate să iasă, se îneacă,
și în final enzimele plantei dizolvă corpul de așa manieră
încât nu mai rămâne nimic, decât ceva păr și oase.
Acest ulcior se numește Nepenthes lowii.
Trăiește pe pantele împădurite ale munților din Borneo.
Probabil e cel mai deosebit ulcior din toată lumea.
Dovezile arată că și el atrage mamifere mici.
Secretă un fel de nectar sub acel capac.
Asta atrage mici animale.
Acest animal este Tupaia montana,
veverița de munte.
Se hrănește cu fructe și tot felul de insecte.
Vizitează și plantele ulcior.
Până recent, ce se întâmpla în continuare era un mister.
Acest film arată că animalul pare că reușește să evite capcana mortală.
În plus se hrănește de sub capacul ulciorului.
Acest ulcior nu-și ia nutrimentele din corpul animalelor moarte.
Are altă modalitate de a se susține.
Veverița ajunge la lichid și când se întâmplă asta
fundul ei este exact deasupra ulciorului,
și asta face ca excrementele ei să cadă direct în ulcior.
De aici își ia planta nutrimentele necesare.
Se crede că nectarul conține un laxativ care determină veverița să se ușureze.
Stabilitatea pădurii tropicale, în timp,
a permis evoluția împreună a animalelor și plantelor
și așa s-a ajuns la un grad foarte mare de complexitate.
Dar odată cu complexitatea vine și fragilitatea.
Fiecare specie are locul său în pădurea tropicală.
În ultimii ani, poziția unică a Kew, de laborator viu al zonei umede
a căpătat o importanță foarte mare.
În aceast moment rolul grădinii depășește mărimea ei.
Aici oamenii muncesc la salvarea speciilor de plante foarte rare,
de la dispariție.
Pericolul pierderii unei singure specii e privit foarte serios.
Aici în camera de nuferi experții se luptă să salveze o specie.
În apropierea frunzelor mari de nufăr se află micuțul Nymphaea thermarum,
nufărul de Ruanda, cel mai mic și mai rar nufăr din lume.
În sălbăticie a dispărut, iar acestea sunt ultimele specimene din lume.
Aceaste fotografii ne arată singurul habitat cunoscut,
așa cum arăta acum 20 de ani.
Un izvor cald din Ruanda.
A fost distrus recent, când localnicii i-au folosit apa la spălat rufe.
Un singur exemplar a fost adus în Europa, dar specia a rămas periclitată.
Semințele lui au germinat dar lăstarii a murit.
Apoi eforturile acestui om de la Kew, Carlos Magdalena, au dat roade.
Cunoscut în Spania ca Mesia al plantelor,
Carlos e faimos pentru talentul său de salvator al plantelor periclitate.
Dar până și Carlos a avut probleme cu această plantă.
Am testat diferiți lăstari și nimic nu părea să meargă.
Asta înseamnă că planta urma să dispară.
Exact, și asta mă indispunea și eram obsedat.
Era dificil să știi că salvarea speciei depinde de ceva ce ai făcut sau nu ai făcut bine.
Carlos nu s-a dat bătut.
A avut o idee neobișnuită.
A decis să crească nufărul afară din apă.
Să crești afară din apă un nufăr părea o idee nebunească,
la fel cum ai crește un cactus într-un bazin cu apă.
Era ultimul lucru pe care-l mai puteai face.
Și iată rezultatul.
Ideea genială a lui Carlos a fost să se folosească
de ciudatele trăsături ecologice ale plantei.
Toți nuferii cresc în ape adânci,
dar izvorul din Ruanda avea apa puțin adâncă,
puțin mai mare decât un strat de nămol.
Cultivându-l în ghivece deasupra apei,
Carlos a reprodus habitatul său natural.
În câteva săptămâni avea 50 de exemplare gata să înflorească.
Acesta e un moment crucial pentru că dacă funcționează,
și e clar că va funcționa,
practic ai salvat specia.
Dacă nu aveam acea idee trăznită specia dispărea pe vecie.
Încântător.
Minunat.
Într-un mediu cu atâtea specii și atâtea minunății
pare ciudat să consumi atâta energie să salvezi o specie aparent insignifiantă.
Dar relațiile dintr-o pădure tropicală sunt așa de complexe și de întinse,
încât pierderea doar a unei specii poate avea consecințe serioase, imprevizibile.
Pierderea unei plante înseamnă pierderea unei insecte.
Pierderea unei insecte înseamnă pierderea polenizării unui tufiș.
Pierdera unui tufiș înseamnă pierderea hranei unui mamifer.
Nimeni nu poate spune exact unde sau dacă astfel de lucruri vor avea loc.
Pentru mine, prevenirea unor astfel de întâmplări are importanță.
Povestea plantelor s-a răspândit dincolo de zona umedă.
Au evoluat ca să ocupe aproape toate mediile de pe planetă.
Supraviețuiesc în zone care se schimbă constant.
Au prosperat în soluri care nu au văzut ploaia niciodată.
Și după cum vom descoperi, își duc traiul în moduri
total nebănuite de noi.
Traducerea și adaptarea © Pogăru'